Un taller amb Silvia Zayas
24, 25 i 26 de setembre en Hangar i la platja de Sant Sebastià (Barcelona)
Les pelis fora de les pelis | #HamacaAprén > Amb_Artistes
El cervell respon a imatges del tacte de mode similar a com respon al tacte. El mateix mecanisme neural s’activa veient ballar que ballant, veient lliscar que lliscant. Els nostres ulls són ampliats per una càmera-cos que cerca, es desplaça, imprimeix moviment, reorienta, i palpa.
Punkstage treballarà amb modes de filmació que desplacen la manera habitual de filmació mà-ull. Emprarem i entrenarem tècniques somàtiques i experimentarem amb formes d’atenció i percepció. Aquest taller planteja la desobediència a narratives lineals i treballa amb el preverbal, la interrupció, allò que encara no aconseguim anomenar. Aquest recorregut va proposant estats atencionals per a percebre el món com a fenomen complex, sentir polirítmies sense la primacia del llenguatge. Més que una proposta historiogràfica i teòrica de tècniques de filmació, la proposta travessa exemples de contra-dispositius entre el llenguatge cinematogràfic i les arts en viu i realitza pràctiques de filmació fora de taller: en l’aigua o en entorns industrials.
Recordo la primera experiència de sentir el que veia. Va ocórrer, sense cambres, durant el meu primer dia de col·le. Em van posar en una porteria a parar pilotes sense saber absolutament gens de futbol, més que el so gritón i brut d’una ràdio de piles que usava el meu pare. El sol em donava directament en la cara i tot el que veia es convertia en taques de color flotants. Em vaig enganxar rítmicament a aquest efecte òptic de les taques. Unes amebes peludes i flotants blap, blup, blup. Em vaig quedar sense parla. Bestioles rosa blup blup blip blup. Com un videoclip fet en sincronia amb el so dels crits dels nens, els peus rítmics corrent i els metalls de l’obra en la façana de l’edifici. Vaig sentir amb tot el cos una espècie d’oscil·lació eròtica entre atendre aquestes taques i la realitat palpitant.
Una de les sessions d’aquest taller inclou una pràctica de snorkel. Per a aquesta pràctica és recomanable saber nedar, però la pràctica del snorkel s’entrenarà ajuntis –és molt senzilla. En cas de no saber nedar proposarem una pràctica alternativa des de la riba. Aquesta pràctica dependrà de la meteorologia i l’estat de la mar, podent canviar de data si les condicions no són les adequades.
A qui va dirigit:
Obert a qualsevol persona interessada a participar. Ideal persones amb interès a testar experimentalment des del cos amb la imatge i explorar límits entre llenguatges.
Portar de casa:
Per al dia de l’aigua: tela per a tombar-se en el sòl, auriculars per a mòbil, possibles cambres tipus go pro (no imprescindible, amb el mòbil és suficient), tovallola, roba per a mullar-se, roba seca, document d’identificació personal per a gestionar l’equip de tub respirador (DNI/NIE/un altre).
Dates, horaris i llocs:
24 setembre de 16:00h a 19:30h en Hangar. C/ Emilia Coranty 8-16 (Barcelona).
25 setembre de 16:00h a 19:30h, per a la pràctica de snorkel, en Underwater Barcelona. Passeig del Mare Nostrum 14, accés per “Escuela buceo”, platja de Sant Sebastià (Barcelona).
26 setembre: 16:00h a 19:30h en Hangar. C/ Emilia Coranty 8-16 (Barcelona).
Preu: 35€ públic general / 20€ Amiges Hamaca opció 2. La matrícula inclou lloguer de material i assegurança per a la pràctica de snorkel.
→ INSCRIPCIONS
Silvia Zayas
Artista lusità-espanyola. El seu treball se situa en els límits de les arts en viu, el vídeo i la coreografia, deforma els límits dels llenguatges i obre espai a la suspensió de sentit. Investiga en la creació de dispositius casolans, rudimentaris i low-tech per a fer cinema en directe. Li interessa l’extraordinari i els fenòmens gairebé invisibles, aquests que poden percebre’s sostenint maneres d’atenció corporals.
Quant als modes de producció fílmica, s’acosta a un fer cinema com coartada (política), per a provocar i sostenir experiències col·lectives on embullar-se i passar temps “amb” unes altres, com el projecte Jumping Scales (2018-2019) o ruido ê (2021-2023) que l’ha tingut ocupada els últims anys. Li importa el queer i bastard de les formes, tendeix a la remescla de gèneres, suspenent els seus clixés i l’esperable.
Li interessa l’extraordinari i els fenòmens gairebé invisibles, aquests que poden percebre’s sostenint maneres d’atenció corporals. S’adona que li agraden exactament les mateixes coses que als set anys, per això decideix inventar les seves pròpies pel·lícules: pel·lícules circulars de fantasmes, pel·lícules submarines una mica thriller amb sistemes inventats, pel·lícules obertes de detectives sense final, pel·lícules col·lectives sense càmera, pel·lícules només caminades, parlades… Li diverteix la interrupció, el desastre, el brut del muntatge.
El seu treball qüestiona modes de filmar a distància. Per a això s’allunya de l’habitual relació mà-ull i tracta de legitimar les possibilitats sensitives d’un cos amateur, vulnerable, malalt, disbauxat, amagat, punk i també com de sèrie z…